Resa I Persien
Exported from Holy-Writings.com on 2026-06-20 - 1 clipping

Source: Bahá'í Library Online (bahai-library.com), curated by Jonah Winters. Used by permission of the curator. Original citation: Hermann Vambery, Resa I Persien, bahai-library.com.
──────────────────────────────────────────────────────────────────────

Resa I Persien

"Journey in Persia"

Hermann Vambery

Landskrona: J. L. Törnqvists Förlag, 1869

RESA I PERSIEN
AF
HERMANN V&Aacute;MB&Eacute;RY&Ouml;versättningJ. L. T&ouml;rnqvists F&ouml;rlag, Landskrona

Berlingska Boktryckeriet, Lund
1869

Bakgrunn: Armin Vambéry ble født i 1832 og kom fra et fattig jødisk hjem i Ungarn. Hans
virkelige navn var Hermann Bamberger, som senere ble forandret til Armin Vambéry. N&acirc;r han var fem &acirc;r døde hans far og hans mor giftet seg p&acirc; ny.
N&acirc;r han var 12 &acirc;r ble han forlatt og han begynte &acirc; arbeide hos en skredder. Etter hvert begynte han p&acirc; en høyere skole i Pressburg der han lærte
latin. Senere vandret han med sin ryggsekk til Wien og Prague. I 1847 begynte han &acirc; undervise spr&acirc;k ti timer om dagen og brukte resten av dagen
til &acirc; lære seg andre slaviske spr&acirc;k, tyrkisk, arabisk, gresk, fransk, engelsk, dansk og svensk. Han kunne resitere fra Lomonosov, Pusjkin, Tegnér,
Andersen og &Ouml;hlenschläger. Han drømte om Asia, eventyrenes land og ble aldri lei av boka Arabiske Netter.

22 &acirc;r gammel og med 15 forinter i lomma reiste han til Konstantinopel med b&acirc;t, der han betalte for seg ved &acirc; resitere fra kjente forfattere.
Etter hvert ble han kjent i Istanbuls jet-set og ved 30 &acirc;rs alder var han s&acirc; kjent med orientalsk levevis at han bestemte seg for &acirc; gjøre
virkelighet av sin drøm om &acirc; reise til sentral-Asia. Han red inn i Teheran 21. mai 1862 i selskap med noen armenier. Han reiste videre til Tabriz
og ble der noen uker for &acirc; studere Shia Islam. Den 2. desember 1862 forlot han p&acirc; ny Teheran sammen med en gruppe pilgrimer. Via Kum kom han til
Isfahan, der han ble i to uker. Deretter red han alene over Mardescht plat&acirc;et til Persepolis og videre til Schiraz, der han ble i seks uker. Der
ble han kjent med en svensk lege, doktor Fagergren. N&acirc;r Vambéry skulle forlate Schiraz ble byen rammet av et kraftig jordskjelv, noe som ogs&acirc;

hadde rammet byen 12 &acirc;r tidligere.

Gjennom sin bok om sine opplevelser i Persia og sentral-Asia fikk han b&acirc;de anerkjennelse og god økonomi. Keiser Franz-Joseph av Østerrike-Ungarn
utnevnte i 1865 Vambéry til professor i orientalske spr&acirc;k i Budapest. Etter hvert kom han i kontakt med den svenske oppdagelsesreisende Sven Hedin
som han hadde en stor korrespondanse med.

I 1912 var Abdu’l-Bahá p&acirc; reise i Europa og i Budapest møtte han Vambéry, som var en av datidens største orientalister. Som en anerkjennelse
av dette viktige møtet skrev Vambéry et takkebrev til Abdu’l-Bahá. I brevet priser Vambéry Abdu’l-Bahá for det arbeid han gjør for menneskehetens
velferd. Han forteller om at han har reist i mange land og møtt mange kulturer og religioner. Han beklager at forskjellige religioners tilhengere
hater og kriger med hverandre. Han setter derfor meget stor pris p&acirc; det arbeid Abdu’l-Bahá gjør for &acirc; skape fred p&acirc; jorden.

Armin Vambéry døde 15 september 1913.

Kilder:
Vambery,
Armin (Herman) 1832-1913 av John Boija

The Babi and Baha’i religions, 1844-1944, Some Contemporary Western Accounts, Moojan Momen

Utdrag fra boken "Resa i Persien" side 214 - 226

Vi h&ouml;llo v&acirc;r morgonrast och intogo v&acirc;r frukost vid den af blott n&acirc;gra hus best&acirc;ende byn Ali Abbad. Mina tartariska
f&ouml;ljeslagare kastade sig genast &ouml;fver pomeransträden, sedan de f&ouml;r n&acirc;gra &ouml;re f&acirc;tt till&acirc;telse att äta s&acirc; mycket de f&ouml;rm&acirc;dde, och deras lystnad var
s&acirc; stor, att de upp&acirc;to de f&ouml;rsta frukterna med skalen. I deras hembygd känner man denna frukt blott till namnet, och frukosten i Ali Abbad kommer
säkert att blifva i of&ouml;rgätlig h&acirc;gkomst hos en hvar af dem, s&acirc; länge han, lefver. - Jag begaf mig emellertid som. vanligt in ibland perserna,
afh&ouml;rde med spänd uppmärksamhet deras samtal ang&acirc;ende guvern&ouml;r, schah och turkomaner, och d&acirc; jag dervid erfor att babi-sektens ber&ouml;mda fästning

Scheikh Taberzi funnes här i närheten, var det med verkligt n&ouml;je jag af n&acirc;gra &ouml;gonvittnens mun h&ouml;rde omtalas de, strider, som utkämpades af
dessa beryktade religionssvärmare. Babi-sekten är en ovanlig f&ouml;reteelse i Persiens kulturhistoria, och d&acirc; historien om denne beryktade profets
uppkomst och underg&acirc;ng äfven torde vara af intresse f&ouml;r mina läsare, vilja, vi här g&ouml;ra en liten afvikelse fr&acirc;n v&acirc;rt ämne och medan v&acirc;r karavan
l&acirc;ngsamt fortskrider p&acirc; sin väg till Sari, berätta hvilken denne Bab var, p&acirc; hvad sätt han vann ett s&acirc; stort anseende och huru han dukade under.

Bab och babis.
I Schiraz lefde &acirc;r 1843 en ung mollah vid namn mirza Ali Muhammed,
hvilken redan tidigt utmärkte sig i kretsen af sina bekanta genom sin skarpsinnighet, sin hemmastaddhet i de heliga b&ouml;ckerna, sin välljudande
stämma samt sina stora talareg&acirc;fvor. Härtill kom - äfven den omständigheten, att han s&acirc;som seid i rätt nedstigande led härstammade fr&acirc;n
profetens familj. Den dubbla aktning man S&acirc;lunda bevisade, s&acirc; väl hans personlighet som hans talanger alstrade hos den redan af naturen &ouml;fverspända
unga mullah känslor af stark egenkärlek samt en &ouml;fverdrifvet h&ouml;g tanke om sig sjelf. Icke n&ouml;jd med den studiekurs, som alla religionslärde i
Persien m&acirc;ste genomg&acirc;, b&ouml;rjade han redan tidigt vinnlägga sig om rumuzat, d.v.s. de f&ouml;rborgade vetenskaperna, umgicks mycket med guebrer, judar
och armenier; och d&acirc; han, missn&ouml;jd med sakernas gamla skick, alltjemt f&ouml;rdjupade sig i grubblerier p&acirc; n&acirc;gonting nytt och utomordentligt, och med
inbillningen om sin storhet äfven ville framträda med n&acirc;got &ouml;fverraskande alster af sina själsf&ouml;rm&ouml;genheter, hade, den eldige sydlänningen redan
tidigt intagits af den idén att kasta &ouml;fver ända islams gamla religi&ouml;sa lärobyggnad och i dess ställe inf&ouml;ra en ny troslära, s&acirc;som vars profet han
d&acirc; skulle uppträda f&ouml;r världen. Att man i den islamitiska &ouml;stern icke s&acirc; pl&ouml;tsligt kan framkomma med dylika &acirc;sigter, inses troligen lätt af litet
hvar, och seid Ali Muhammed visste detta allra bäst. F&ouml;r att betrygga sin framtida makt fick han ej i f&ouml;rtid f&ouml;rderfva sitt rykte som from,
nitälskande schiit. Han f&ouml;rde derf&ouml;re en l&acirc;ng tid ett strängt, sjelfspäkande lefnadssätt, talade alltid om Muhammed och imamerna som om de varit
f&ouml;rem&acirc;l f&ouml;r hans djupaste dyrkan, och f&ouml;r att ännu bättre kunna framst&acirc; s&acirc;som en gudaingifven man, anträdde han till och med en pilgrimsfärd till
Mekka. Derifr&acirc;n begaf han sig till Bagdad, f&ouml;r att bes&ouml;ka de der i nejden varande heliga schiitiska orterna. Under vägen hade han, alltjemt
f&ouml;rst&acirc;tt locka en nyfiken hop af sina landsmän omkring sig. Hans gl&ouml;dande vältalighet skall hafva gjort underverk, och man berättar att personer,
hvilka gingo. till honom f&ouml;r att l&acirc;ta undervisa sig i islam, blefvo till den grad bed&acirc;rade af hans ord, att de i hänf&ouml;relsens hetta knappast
märkte, det mollah afledde dem fr&acirc;n deras tro i stället f&ouml;r att styrka dem i densamma. Fr&acirc;n Tigris’ stränder &acirc;terkommen till sin fädernestad,
hade hans reskamrater, hvilka voro hans f&ouml;rsta anhängare, snart, f&ouml;rskaffat, honom en hel mängd proselyter. &Ouml;ppet talade man ännu icke om
grundandet af n&acirc;gon ny religion. Man omtalade blott f&ouml;r hvarandra, att hadschi Ali Muhammed sade helt undersk&ouml;na saker. Hans hus belägrades
derf&ouml;re snart af &acirc;h&ouml;rare, p&acirc; gatan visade han sig alltid med ett stort &acirc;tf&ouml;lje af allehanda slags folk, s&acirc; väl mollahs som handtverkare och
b&ouml;nder, och efter hvad man berättade mig i Schiraz, utgjorde det allmänna samtalsämnet p&acirc; den tiden icke s&acirc; mycket tanken p&acirc; en ny religion som
den dräpande logik, varmed han angrep presterskapets missbruk, samt hans djerfva satser r&ouml;rande m&acirc;nga tvifvelaktiga ställen i den heliga skrift.
Att mollahs snart m&acirc;ste blifva hans of&ouml;rsonligaste fiender, är lätt begripligt. Han f&ouml;rklarades af dem f&ouml;r en kättersk f&ouml;rf&ouml;rare, hvilket likväl
blott f&ouml;rskaffade honom ytterligare anseende hos sitt parti, enär de herrskande mollahs icke äro synnerligt väl anskrifne i Iran. D&acirc; han
sedermera vid flere offentliga disputationer genom sin of&ouml;rlikneliga vältalighet bragte de f&ouml;rnämsta ulemas till tystnad, och denna seger
f&ouml;rskaffade honom den, obestridda &ouml;fverlägsenhetens palm, b&ouml;rjade v&acirc;r svärmare snart äfven att framkomma med sina verkliga afsigter. Han lät
f&ouml;rst&acirc; att icke blott prästerskapet i Schiraz och Iran, utan att samtlige mollahs i hela islam sväfvade i villfarelse, men att han, som vore i
besittning af den sanna trons diamant, snart skulle l&acirc;ta densamma glänsa s&acirc;, att dess str&acirc;lar skulle till honom locka de rättrogna fr&acirc;n de
aflägsnaste trakter och sl&acirc; de motspänstige med blindhet. Ja, han gick snart ännu längre; och d&acirc; han en g&acirc;ng skulle f&ouml;r sina lärjungar skildra
det f&ouml;rh&acirc;llande, som egde rum emellan honom och den Allsmäktige, skall han p&acirc; arabiska hafva utropat: "Hu el ilm, ve ena babi hi'"

(Han är vetenskapen, men jag är dess port); eller med andra ord: om ni viljen komma till honom, kan det endast ske genom mig. Och d&acirc; han
utmärkte sig sjelf med benämningen Bab (port), blef detta snart hans vanliga namn, liksom bekännarne af hans lära kallades babis.

Det är i sanning besynnerligt att perserna, hvilka likväl, efter hvad man vill tycka, äro ifriga muhammedaner och isynnerhet med en sällsynt
fanatism hänga fast vid sin sekt, s&acirc; blindt kunde hängifva sig &acirc;t den nya profetens, deras f&ouml;reg&acirc;ende religions grundsatser s&acirc; fullkomligt
motsägande, läror, och detta bekräftar allra bäst den af mig ofta fr&acirc;mstälda &acirc;sigten, att de trots allt, yttre bigotteri äro &ouml;sterlandets klenaste
muhammedaner. Deras eldfängda lynne finner sin tillfredsställelse i det nya och utomordentliga, och om ocks&acirc; endast f&acirc; begrepo grundtanken i den
babiska läran och m&acirc;hända icke heller brydde sig om att g&acirc; till botten af densamma, blefvo de likväl hennes ifriga anhängare, betraktade hennes
stiftare som ett &ouml;fvernaturligt väsen samt hedrade honom med titeln hazreti Ala (den h&ouml;gsta h&ouml;gheten).

Myndigheterna i Schiraz, hvilka länge betraktade Babs uppträdande som ett oskyldigt tokeri, kommo till nogare besinning f&ouml;rst
sedan hans makt f&acirc;tt en betydlig utsträckning. Guvern&ouml;ren mirza Hussein khan besl&ouml;t d&acirc; i samr&acirc;d med de andliga myndigheterna, att
underställa saken hofvet i Teher&acirc;n, hvarvid man naturligtvis med de m&ouml;rkaste färger utm&acirc;lade de faror, hvarmed den kätterska seidens uppträdande
hotade den sanna religionen. Men Bab, som genast underrättades härom, bragtes deraf icke det ringaste ur sin fattning. Äfven han skref ett bref
till konungen och dennes minister, hvari han utfor i bittra klagom&acirc;l &ouml;fver ulemas f&ouml;rkastlighet och sade det han till f&ouml;lje af gudomlig kallelse
vore sänd, att afhjelpa detta onda. Han visste det hans mäktige motst&acirc;ndare skulle f&ouml;rorsaka honom en sv&acirc;r strid, men han f&ouml;rlitade sig p&acirc; sin
rättfärdiga sak, f&ouml;r hvilken s&acirc; väl han som alla hans anhängare voro färdiga att uppoffra sina lif. P&acirc;, den tiden regerade den svage Mehemed
schah eller rättare sagdt dennes minister hadschi mirza Agazi, hvars besynnerliga idéer om religion, tillgifvenhet f&ouml;r Sofismen*)

och märkliga vänskap med guebrerna voro en f&ouml;rargelse f&ouml;r hvarje äkta muselman. S&acirc;som man kunnat f&ouml;rutse f&ouml;rfor denne minister, trots alla
det h&ouml;gre presterskapets intalningar, icke blott icke med tillb&ouml;rlig stränghet mot den reformatoriska seiden fr&acirc;n Schiraz, utan enligt m&acirc;ngas
p&acirc;st&acirc;ende beskyddade han denne i hemlighet. I stället att r&ouml;dja honom ur vägen, d&ouml;mde han honom till hus-arrest, hvilken milda behandling gaf
hans anhängare ny vind i seglen, s&acirc; att de, genom honom omvändas antal tilltog med hvar dag. Äfven Bab uttalade sig nu allt tydligare och
bestämdare ang&acirc;ende beskaffenheten af sin sändning; och d&acirc;, han snart &acirc;terfick sin frihet, blef han i st&acirc;nd att utbreda sin lära icke blott i sin
närmaste omgifning utan äfven till alla delar af riket genom utsända apostlar. Bland dessa sistnämnda var en viss mollah Hussein Buschrevi

den mest framst&acirc;ende; 'ty äfven hans fiender erkänna hans store talanger. Fr&acirc;n Khorasan, der han tillbragt sina ungdoms&acirc;r med religionsstudier
och kasuistik, kom han till Schiraz, gjorde der bekantskap med den h&ouml;gsta h&ouml;gheten samt blef genast, en af dennes verksammaste och
ifrigaste rnedhjelpare. P&acirc; &acirc;terresan till sin hembygd uppträdde han offentligt s&acirc; väl i Isfah&acirc;n, der han f&ouml;rvärfvade sig ett betydligt antal
anhängare, som äfven i Kaschan och Teher&acirc;n, der han väckte ett s&acirc; stort uppseende, att till och med konungen &ouml;nskade se honom. Äfven denne och
hans minister s&ouml;kte han omvända, i det han &acirc;t dem &ouml;fverlemnade ett exemplar af Babs nya religionsbok. Enligt grefve Gobineaus utsago skall han
ibland annat äfven fästat deras uppmärksamhet p&acirc;, att man med afseende p&acirc; den alltjemt vigtigare blifvande ber&ouml;ringen mellan Iran och Europa
beh&ouml;fde en s&acirc;dan religion, hvilken undanr&ouml;jde s&acirc;dana separatistiska idéer som afskyn f&ouml;r frengis s&acirc;som orena, m&acirc;nggiftet, o. s. v och att en
dylik tanke redan hyllats af tre bland central-Asiens store monarker nämligen stormogul schah Akkbar, schah Ismael och Nadir schah. Bab

&acirc;syftade nu ingenting, annat än en dylik sammansmältning, och konungen skulle kr&ouml;na sig med en evinnerlig ära, i fall han underst&ouml;dde honom
häruti. Mehemed schah, som var en &ouml;sterlänning af äkta skrot och korn, hvilken bäst tyckte om att sakerna fingo g&acirc; sin vanliga g&acirc;ng,
eftersträfvade helt, andra saker än dem mollah Hussein lofvade honom. Han ville blott blifva qvitt de häftiga giktpl&acirc;gor hvaraf han pinades, han
ville hafva lugn; och utan att vara uppfyld af n&acirc;gon synnerlig f&ouml;rbittring emot Babs uppträdande, voro dessa vidtgripande, oroande ord
tillräckliga, f&ouml;r att man lät mollah Hussein f&ouml;rst&acirc;, att i fall han icke genast jemte sina anh&ouml;riga lemnade Teher&acirc;n, skulle det g&acirc; honom illa.
Han aflägsnade sig äfven, men det &acirc;dagalagda motst&acirc;ndet stegrade blott hans ifver, och hvarhelst han kom i landet, omvände kraften af hans tal
m&acirc;nga till den nya läran. Han betraktades som den andre personen näst Bab och kallades den h&ouml;gsta h&ouml;ghetens vikarie.

Utom mollab Hussein gafs det äfven tv&acirc; andra personer, hvilka voro de f&ouml;rnämligaste utbredarne af den nya läran. Den ene
hette hadschi Muhammed Ali Barfuruschi (emedan han härstammade fr&acirc;n Barfurusch i Mazender&acirc;n) och den andre var et fruntimmer fr&acirc;n Kazvin,
hvars egentliga namn var Zerin Tadsch men af Bab utbyttes mot Gurret-yl-Ain, det vill säga &Ouml;gonblende. Underbara saker berättas om detta
fruntimmers sk&ouml;nhet och själsf&ouml;rm&ouml;genheter. Hon var dotter till en mollah, hade redan tidigt vinnlagt sig om teologien och blef sedan hon
omfattat den nye profetens lära, en af dennes ifrigaste bekännare. Oaktadt alla fadrens, morbroderns och makens b&ouml;ner &ouml;fvergick hon &ouml;ppet till
den nya religionen, visade sig utan sl&ouml;ja p&acirc; offentliga platser och f&ouml;rkunnade &ouml;fverallt h&ouml;gt den lära, om hvars f&ouml;rträfflighet hon var &ouml;fvertygad
i sitt innersta. Detta var en sällspord f&ouml;reteelse inom Irans islamitiska verld att se en sk&ouml;n ung fru med en sällsynt dygdig karakter, icke
blott bildad utan till och med lärd, g&acirc; omkring obesl&ouml;jad; ocks&acirc; var det ej underligt, om hennes apostoliska uppträdande hade en utomordentlig
verkan.

Dessa tre delade emellan sig hela, Irans omvändelse och det är i, sanning, märkvärdigt, huru styrelsen s&acirc; väl under Mehemed schahs senaste
regerings&acirc;r som äfven i b&ouml;rjan af Nasred-dins tronbestigning med lugn &acirc;s&acirc;g, hurusom Bab genom sina agitatorer underminerade landet, i alla
riktningar, huru han genom sina nya läror uts&acirc;dde tvedrägt icke blott emellan folk och myndigheter, utan äfven emellan de särskilda medlemmarna
af en och samma familj, och s&acirc;lunda stiftade ofog, ja, huru han s&acirc; sm&acirc;ningom f&ouml;rberedde Iran till en storartad revolution. De f&ouml;rsta &ouml;ppna
oroligheterna utbr&ouml;to i Khorasan. Mollah Hussein, som der stod i spetsen f&ouml;r de nyomvände, gaf regeringen mycket att sk&ouml;ta, ehuru hon f&ouml;rut var
fullt upptagen med att dämpa salarernas uppresning. B&acirc;de i Mesebed, och Nishabur kom det till och med till ordentliga gatustrider. Ifr&acirc;n det

&ouml;gonblick de antogo den nya läran, voro babis äfvcn ursinniga f&ouml;rsvarare af densamma, och mollahs och fredliga k&ouml;pmän, hvilka f&ouml;rut endast sällan
handhaft vapen, f&ouml;rvandlades till tappra krigare genom nitet f&ouml;r den nya religionen. I Khorasan kunde mollah Hussein Buschrevi likväl icke vinna
n&acirc;gon synnerlig utsigt p&acirc; n&acirc;got stort anhang. Han drog sig derf&ouml;re med de sina tillbaka till Mazender&acirc;ns berg, der hans bem&ouml;danden kr&ouml;ntes, af en
lysande framg&acirc;ng. Ty knappt hade han varit der n&acirc;gra veckor, f&ouml;rr än en s&acirc;dan hop menniskor sl&ouml;t sig till honom, att guvern&ouml;ren, som s&acirc;g sig ur
st&acirc;nd att f&ouml;rsvara provinsen, snart m&acirc;ste skicka till Teher&acirc;n med anh&acirc;llan om hjelp. Ett ordentligt fältt&acirc;g &ouml;ppnades nu emot den nya sekten. Men
ehuru krigslyckan alltjemt var de svärmiska religionskämparne bev&acirc;gen, tvingade &ouml;fvermakten dem likväl att draga sig tillbaka, och d&acirc; det icke
är n&acirc;gon brist p&acirc; smygh&acirc;l i det skogbevuxna och bergiga Mazender&acirc;n, hade de utvalt den p&acirc; vägen mellan Sari och Barfurusch befintliga
vallfartsorten Scheikh Tabersi till sin vapenplats. Mollah Hussein, hvilken fortfarande stod i spetsen f&ouml;r dem, lät befästa stället. Grafvar
uppkastades och inom kort tid hade de stridbara babis f&ouml;rsett den s&acirc; rikligt med proviant, att de ans&acirc;go sig f&ouml;r en l&acirc;ng tid der kunna trotsa sina
fienders angrepp. Härifr&acirc;n bedrefs nu äfven omvändelseverket allt ifrigare i provinsen. De b&acirc;da anf&ouml;rarne, mollah Hussein Buschrevi och Muhammed
Ali Barfuruschi voro outtr&ouml;ttliga i sitt nit, och man berättar äfven underbara saker om den blinda lydnad, hvarmed deras befallningar verkstäldes.
D&acirc; de sedermera kringrända och h&acirc;rdt ansatta m&acirc;ste utst&acirc; sv&acirc;ra lidanden, visade de äfven en beslutsamhet och ett d&ouml;dsf&ouml;rakt, som endast ett

&ouml;fverspändt religionsnit f&ouml;rm&acirc;r frambringa hos &ouml;sterlänningarne. I b&ouml;rjan gjorde babis flera lyckliga utfall, hvarvid de anstälde ett stort
nederlag bland de belägrande; och de grymheter, som vid dylika strider &acirc; &ouml;mse sidor ut&ouml;fvades, skildras än i dag i Mazender&acirc;n med de rysligaste
färger. Efterhand hopsmälte likväl de vilda svärmarnes antal, och d&acirc; slutligen mollah Hussein sjelf stupat och de qvarvarande, drifna af hungern,
v&acirc;gade den sista f&ouml;rtviflade striden, lyckades det slutligen de kungliga trupperna att intaga Scheikh Tabersi, ehuru de f&ouml;rst &ouml;fver hopar af
f&ouml;rsvararnes lik kunde bana sig en väg till denna deras sista tillflyktsort.

Under det hela Iran med spänd uppmärksamhet f&ouml;ljde den kamp, som s&acirc;lunda p&acirc;gick i Mazender&acirc;n, lefde Bab sjelf i Schiraz, der
han instängd i sitt hus, umgicks med endast f&acirc;, om icke med &ouml;fverjordiska andar, som hans anhängare p&acirc;st&acirc;; och verkligen m&acirc;ste han icke nu p&acirc;
fullt allvar hafva trott p&acirc; sannfärdigheten af sin sändning; ty' märkvärdigt blifver det alltid, att medan han satt der i stillhet, utbredde hans
lära sig allt mer till alla delar och bland alla klasser i det stora riket. Ty det var icke blott b&ouml;nder som antogo hans lära, utan äfven ganska
m&acirc;nga prester, och till och med Persiens judar visade benägenhet f&ouml;r densamma. Mycket bidrog väl till densammas utbredning, att det fanns kraftiga
män bland hennes f&ouml;rste f&ouml;rkämpar, s&acirc;som mollah Hussein Buschrevi, som till och med v&acirc;gade trotsa sjelfva schahen; och de talrika nederlag som
tillfogades de kungliga trupperna, voro den nya lärans vältaligaste underverk.

Knappt var man likväl genom väldiga blodstr&ouml;mmar blifven herre &ouml;fver upprorsl&acirc;gan i Mazender&acirc;n f&ouml;rrän striden med f&ouml;ga mindre
f&ouml;rbittring uppflammade p&acirc; ett annat ställe. Detta var Zendschan, hufvudstaden i det väl befolkade distriktet Khamsa, der en viss mollah
Muhammed Ali Zendschani med samma f&ouml;rv&acirc;nande energi, som hans med-apostel i Mazender&acirc;n, anf&ouml;rde befolkningen f&ouml;rst emot ortens guvern&ouml;r
och sedan emot en betydlig fr&acirc;n Teher&acirc;n utsänd truppstyrka. Man varseblifver ännu i dag sp&acirc;ren efter den f&ouml;r&ouml;delse, som denna fruktansvärda kamp
anstälde &ouml;fverallt i Zendschan. F&ouml;rskansade i nämnde stads citadell kämpade babis, hvilka till mesta delen bestodo af fredliga borgare, med
oerh&ouml;rd f&ouml;rbittring och gjorde underverk af tapperhet, tills slutligen äfven de efter en f&ouml;rtviflad kamp dukade under f&ouml;r de kunliga truppernas

&ouml;fvermakt. Vid en af dessa strider blef mollah Muhammed Ali sv&acirc;rt s&acirc;rad och d&acirc; han efter flere dagars lidanden kände sitt slut nalkas, f&ouml;rsamlade
han de f&ouml;rnämsta bland sina anhängare kring sitt d&ouml;dsläger, gaf dem under kanonernas dunder sina sista f&ouml;reskrifter och uppmanade dem att icke
l&acirc;ta hans d&ouml;d afskrämma sig, utan g&ouml;ra fienden motst&acirc;nd s&acirc; länge de f&ouml;rm&acirc;dde r&ouml;ra en lem. Han visade dem f&ouml;r &ouml;frigt att detta icke vore n&acirc;gon s&acirc;

särdeles stor hjeltedat; ty hvad honom beträffade, skulle han efter 40 dagar &acirc;nyo uppst&acirc; och de sjelfva skulle finna d&ouml;den vara f&ouml;ga sv&acirc;rare. Han
uppmanade leende en hvar af de närvarande att visa sig glada och frimodiga; ty ingen b&ouml;r blifva nedslagen &ouml;fver dylika &ouml;fverg&acirc;ende miss&ouml;den. Och
dermed uppgaf han andan. Han begrofs i sina kläder med svärdet vid sidan. Men saknaden af hans uppmuntrande närvaro i de stridandes leder blef
snart märkbar. De kungliga trupperna gjorde allt st&ouml;rre framsteg, och d&acirc; Babs fanatiska anhängare till slut s&acirc;go sig n&ouml;dsakade att nedlägga
vapnen, nedh&ouml;ggos de p&acirc; det grymmaste oaktadt den utlofvade pardonen.

Äfven p&acirc; andra punkter f&ouml;ref&ouml;llo mindre betydande upplopp; och d&acirc; styrelsen derf&ouml;re nu ans&acirc;g det vara h&ouml;g tid att rycka upp
detta onda med roten, blef profeten fr&acirc;n Schiraz tillf&acirc;ngatagen i sitt eget hus och jemte tv&acirc; af sina trognaste anhängare insatt p&acirc; citadellet i
Täbriz. Här instäldes han f&ouml;rst inf&ouml;r en talrik f&ouml;rsamling af stadens f&ouml;rnämsta skriftlärde, hvilka skulle f&ouml;rklara hans lära f&ouml;r falsk, f&ouml;r att
p&acirc; detta sätt tillintetg&ouml;ra hans anseende i befolkningens &ouml;gon. Bab bestod den häftiga kontroversen med mycken talang och själsnärvaro, men d&acirc;

afsigten dermed endast var att p&acirc;dyfla honom grofva villfarelser, s&acirc; hjelpte alla hans ansträngningar till intet och han d&ouml;mdes till d&ouml;den s&acirc;som
kättare, uppviglare och rebell emot konung och religion. F&ouml;r att, &ouml;fvertyga verlden om profetens d&ouml;dlighet, lät man verkställa afrättningen med
all m&ouml;jlig offentlighet. Hans begge trogna lärjungar beledsagade honom p&acirc; den sista färden. Den ene, vid namn Aga Seid Senveizi, nedf&ouml;ll
till jorden utmattad af pl&acirc;gor och qval och grät bittert. Man lofvade honom straffl&ouml;shet, om han ville afsvärja den nya läran och skymfa Bab.

&ouml;fverväldigad af smärtan lät han &ouml;fvertala sig att spotta sin herre och mästare i ansigtet, hvarp&acirc; han f&ouml;rsattes i frihet. Han flydde nu till
Teher&acirc;n; men hans &acirc;nger gjorde honom derp&acirc; till en ännu ursinnigare babi, hvarf&ouml;re han ocks&acirc; sedermera fick lida en den rysligaste martyrd&ouml;d.
Men den andra lärjungen f&ouml;rblef st&acirc;ndaktig, hvarf&ouml;re hanjemte sin mästare uppstäldes emot en mur, f&ouml;r att jemte denne skjutas. Begge voro
fastbundna, med rep, och man f&ouml;reställa sig &acirc;sk&acirc;darnes f&ouml;rv&acirc;ning, d&acirc; efter de skott som ett helt kompani aflossade p&acirc; delinqventerna, man s&acirc;g
profeten Bab sjelf oskadd framträda ur krutr&ouml;ken. Kulorna hade p&acirc; ett nästan otroligt vis afslitit alla de t&acirc;g, hvarmed han var fastbunden, utan
att det ringaste hafva skadat honom sjelf; och d&acirc; han ett stycke derifr&acirc;n s&acirc;g ett vakthus, sprang han dit det mesta han f&ouml;rm&acirc;dde.

Hade Bab haft tillräcklig själsnärvaro f&ouml;r att i detta &ouml;gonblick af allmän häpnad, f&ouml;r den stora hopen af &acirc;sk&acirc;dare framställa
sig s&acirc;som den der blifvit räddad genom ett gudomligt underverk, är det alls intet tvifvel underkastadt, att hvarken trupperna, eller konungen
eller n&acirc;gon annan makt skulle f&ouml;r andra g&acirc;ngen kunnat l&acirc;ta d&ouml;dsstraffet g&acirc; i verkställighet &ouml;fver honom. Men de sista timmarnas qval hade ber&ouml;fvat
honom all sin själsstyrka. Han blef fasttagen f&ouml;r andra g&acirc;ngen fastbunden och ehuru man nu endast med sv&acirc;righet kunde f&acirc; personer som ville skjuta
p&acirc; honom, gjorde likväl denna nya salfva ett slut p&acirc; hans lif. Han sj&ouml;nk ihop, och f&ouml;r att l&acirc;ta folket f&ouml;rvissa sig om hans d&ouml;d, släpades hans lik
i tre dagar omkring alla gator.

Men fastän Bab nu s&acirc;ledes var d&ouml;d, var det likväl s&acirc; l&acirc;ngt ifr&acirc;n att hans anhängares nit utslocknade med hans fr&acirc;nfälle, att
det tvärtom uppflammade med f&ouml;rdubblade raseri af kärlek till den fallne martyren och af hämd mot hans b&ouml;dlar.

Den unge konung Nasr-ed-din schah, som man alltjemt eggade att p&acirc; allt sätt f&ouml;rf&ouml;lja babis, lät ocks&acirc; alla upptänkliga grymheter ut&ouml;fvas mot
dem, hvilkas hämdkänsla derigenom endast ytterligare stegrades s&acirc;, att monarken sjelf endast med knapp, n&ouml;d undkom ett f&ouml;rs&ouml;k mot hans lif, som
gjordes af n&acirc;gra beslutsamma sektanhängare. Tid efter annan uppdyka alltjemt nya rykten om sammansvärjningar och mordf&ouml;rs&ouml;k af denna hemliga sekt,
och den svagaste misstanke är tillräcklig att bringa hela familjer om lifvet. S&acirc;som en oerh&ouml;rd tortyr anses till och med af perserna sjelfva en
viss Suleiman khans afrättning, hvilken &ouml;fvertygades om att vara hufvudman f&ouml;r f&ouml;renämnda sammansvärjning och derf&ouml;re d&ouml;mdes till d&ouml;den. P&acirc; denne,
som var en fetlagd man, gjordes p&acirc; fyra ställen i br&ouml;stet djupa sk&acirc;ror, i hvilka man stack brinnande vaxljus, hvarefter han f&ouml;rdes s&acirc; länge
omkring i bazaren, tills allt vaxet blifvit f&ouml;rtärdt och veken sedan m&acirc;ste s&ouml;ka näring &acirc;t l&acirc;gan i delinqventens kringflytande fett. Derp&acirc; fästades
tunga, gl&ouml;dheta hästskor under f&ouml;tterna p&acirc; honom, hvarefter han &acirc;nyo f&ouml;rdes omkring och slutligen br&ouml;t man alla tänderna ur munnen p&acirc; honom och
inslog dem i form af en halfm&acirc;ne i hans hufvudsk&acirc;l. D&acirc; f&ouml;rst dog han. Men det var icke blott män utan äfven qvinnor och barn, som s&acirc;lunda med
sällspord stoicism uthärdade martyrd&ouml;den f&ouml;r sin tros skull. M&acirc;nga ville man rädda, i det man, uppmanade dem att afsvärja sina villfarelser; men
sällan eller aldrig lyckades det att g&ouml;ra n&acirc;gon babi till affälling fr&acirc;n sin tro. Ty d&acirc;, d&ouml;den enligt deras &acirc;sigt var ett efterlängtade slut, en
blott &ouml;fverg&acirc;ende s&ouml;mn, hvarur de snart &acirc;ter skulle uppvakna, eftersträfvades den af m&acirc;nga p&acirc; allt m&ouml;jligt vis, och &ouml;fverm&acirc;ttan lyckliga skattade
sig de, hvilka af sina andliga f&ouml;rm&acirc;n erh&ouml;llo s&acirc;dana uppdrag, hvarigenom de kunde hoppas f&ouml;rvärfva martyrkronan.

Sedan vi nu yttrat oss s&acirc; utf&ouml;rligt om babis sjelfva, kan läsaren med fog äfven fordra att f&acirc; veta n&acirc;got om deras lagbok eller andan af den
lära, hvilken inom s&acirc; kort tid f&ouml;rskaffat sig s&acirc; m&acirc;nga anhängare och, oaktadt alla m&ouml;jlig utrotningsf&ouml;rs&ouml;k, än i dag i Persien räknar om ocks&acirc;

blott hemliga bekännare. Jag har under mitt vistande i Persien, h&ouml;rt mycket talas om den nya sektens kanun (lagbok), hvilken Bab
sjelf skall hafva f&ouml;rfattat och hvaraf en äkta kopia skall finnas i kungliga biblioteket i Teher&acirc;n. Ja, p&acirc; senaste tiden skall till och med en
afskrift deraf hafva afsändts till Petersburg. De afskrifter deraf, som m&ouml;jligen kunna finnas i enskiltes ego, h&acirc;llas ytterst hemliga, ty ryktet
om en dylik besittning kunde blifva ganska farlig f&ouml;r dess egare, d&acirc; han derigenom lätt kunde r&acirc;ka i misstanke att vara en babi; ocks&acirc; v&acirc;gar
ingen tillst&acirc; sig vara egare till en dylik bok. Likasom sjelfva b&ouml;ckerna s&acirc;lunda h&acirc;llas s&acirc; f&ouml;rborgade som m&ouml;jligt, sväfvar äfven ett stort
dunkel ang&acirc;ende den nya lärans egentliga vetenskapliga grundval. Somliga p&acirc;st&acirc;, att Bab predikat egendoms-gemensamhet, f&ouml;rnekat koran och
alldeles f&ouml;rkastat alla islams f&ouml;reskrifter. Andra g&acirc; ännu längre och berätta, att han velat &acirc;stadkomma ett mellanting mellan den fornpersiska
och kristna religionens läror; sannolikast synes mig likväl den uppgiften, enligt hvilken Bab med godkännande af den af Muhammed uppstälda
profetf&ouml;ljden, endast s&acirc; till vida, skiljt sig fr&acirc;n honom, att han icke kallar (den arabiske religionsstiftaren den siste profeten, utan anser
en fortsättning af de tid efter annan inträdande gudomliga sändningarne f&ouml;r n&ouml;dvändig; och d&acirc; menskligheten efter Muhammeds tid &acirc;ter f&ouml;rsjunkit
i synder, har det behagat Gud att sända honom, f&ouml;r att undervisa de syndfulla menniskorna om hvad deras frid tillh&ouml;rde och uppmana dem till att
omvända och bättra sig.

S&acirc;som profet b&ouml;rjar han skildra gudomspersonens egenskaper, en afhandling som bär m&acirc;nga sp&acirc;r af att han varit i nära ber&ouml;ring med kristne och
guebrer. Han &ouml;fverg&acirc;r derefter till stadgarna f&ouml;r det nya religionssamfundet, hvars ledning han uppdrager &acirc;t ett visst antal prester. N&acirc;gra
helgedomar gifves det icke, utom babi-sektens martyrers grafvar. Äfven kible eller det stadgande, hvari det är en moslem f&ouml;reskrifvet att
han vid b&ouml;nen skall vända sig &acirc;t det h&acirc;ll, der Jerusalem eller Mekka är beläget, har han utelemnat. Babis beh&ouml;fva ej afh&acirc;lla sig, fr&acirc;n rusgifvande
drycker eller n&acirc;gra f&ouml;r en muhammedan eljest f&ouml;rbjudna f&ouml;doämnen, samt äro med ett ord fritagna fr&acirc;n alla de ytterligheter, som Muhammed
oafvisligt &acirc;lagt sina anhängare. Med mycken stränghet f&ouml;rfar han likväl mot dem, som icke tillh&ouml;ra hans sekt. Af dessa f&acirc;r man icke begära n&acirc;gon
miskund, s&acirc;ledes icke heller hafva n&acirc;gon med dem. De f&acirc; icke ega n&acirc;got, f&ouml;ljaktligen m&acirc;ste de ber&ouml;fvas alla sina egodelar, hvilket naturligtvis
var en stark lockelse f&ouml;r de vinningslystna perserna. Endast folket och presterna ega del i bytet; konungen och myndigheterna spela &ouml;fverallt en
underordnad roll. N&acirc;gra skatter eller andra utskylder beh&ouml;fva icke erläggas. Icke utan intresse äro hans f&ouml;reskrifter ang&acirc;ende äktenskapet,
hvilket han &acirc;lägger en hvar s&acirc;som en pligt; och om han ocks&acirc; till&acirc;ter mannen att taga sig en andra hustru, s&acirc; tillr&acirc;der han likväl ingen att g&ouml;ra
det, och anser f&ouml;r &ouml;frigt m&acirc;nggiftet s&acirc;som mycket skadligt. Dessa f&ouml;reskrifter skola hafva varit orsaken till att s&acirc; m&acirc;nga qvinnor blefvo hans
ifriga anhängare. Han tillät dessa senare äfven att bortlägga sl&ouml;jan. De fingo liksom karlarna visa sig &ouml;fverallt och hafva i allmänna lifvet
enahanda rättigheter som dessa.

Babis heliga bok inneh&acirc;ller s&acirc;ledes en brokig blandning af godt och ondt, af besynnerligt och märkvärdigt. Sjelf har jag ej kommit i tillfälle
att se n&acirc;gon af dessa s&acirc; kallade kanuns (lagb&ouml;cker), och de spridda upplysningar jag här derom lemnat, har jag dels hemtat ur persernas egen mun,
men dels äfven ur Gobineaus afhandling r&ouml;rande detta ämne i hans arbete 'Les religions et les philosophies dans l'Asie centrale.' P&acirc; mig
har likväl s&acirc; väl Bab som hans lära icke gjort intrycket af n&acirc;gon allvarligt menad reform, eller n&acirc;gon verklig hänf&ouml;relse. Under min l&acirc;ngvariga
ber&ouml;ring med &ouml;sterlänningarne tror jag mig hafva funnit s&acirc;som jag äfven ofta anmärkt p&acirc; dessa blad, att de hafva en stor benägenhet att &ouml;fverg&acirc;,
fr&acirc;n den ena ytterligheten till, den andra. Under mitt vistande i Konstantinopel uppträdde i Turkiet tv&acirc; dylika profeter. Men begge blefvo af
den vaksamma turkiska regeringen genast häktade och r&ouml;jda ur vägen. I alla islamitiska länder uppdyka tid efter annan n&acirc;gra &ouml;fverspända hufvuden,
hvilka med uppbjudandet af hela sin rika fantasi f&ouml;r en kort tid bemäktiga sig den allmänna uppmärksamheten. Under en tidpunkt af oreda är det
mycket lättare f&ouml;r dem att f&ouml;rskaffa sig anhängare; men der det blott finnes en skugga af regering, blifva de s&acirc;som farliga f&ouml;r den best&acirc;ende
ordningen p&acirc; ett eller annat s&acirc;tt gjorda oskadliga. Och d&acirc; vissa lyckliga tillfälligheter, hvilka i h&ouml;g grad bidragit att f&ouml;reviga vissa
reformatorers och profeters namn, endast äro sällsporda, och &ouml;sterlänningen, oaktadt sin &ouml;gonblickliga hänf&ouml;relse, likväl med seghet hänger fast
vid sina gamla inrättningar, är det lätt begripligt, det de alltjemt &acirc;nyo uppdykande profeternas verk endast sällan &ouml;fverlefver dem sjelfva.

* S&acirc; benämnes en af &acirc;tskilliga muhammedanska anakoreter, hyllad mystisk troslära, enligt hvilken allt i denna verlden synes s&acirc;som identiskt, och menniskan är en emanation fr&acirc;n gudomen, med hvilken hon sträfvar att &acirc;terf&ouml;renas.

&copy; Copyright 1869, Lund (Sweden)

METADATA

Views8342 views since posted 2010-07-11; last edit 2025-03-30 01:59 UTC;

previous at archive.org.../vambery_resa_persien
Language
Swedish
Permission
public domain
Share

Shortlink: bahai-library.com/3773
Citation: ris/3773

select Collection:
Archives
Articles
Articles-unpublished
Audio
Bibliographies
BIC
Biographies
Books
Chronologies
Compilations
Compilations-NSA
Compilations-personal
Documents
East-asia
Encyclopedia
Essays
Etc
Excerpts
Fiction
Glossaries
Guardian
Histories
Introductory
Letters
Maps
Music
Newspapers
NSA-documents
NSA-letters
Personal
Pilgrims
Poetry
Presentations
Resources
Reviews
Scripts
Software
Statistics
Study
Talks
Theses
Transcripts
Translations
UHJ-documents
UHJ-letters
Video
Visual
Writings

home

sitemap

series

chronology

search:
author

title

date

tags

adv. search
languages

inventory

bibliography

abbreviations

links

about

contact

RSS

new
-- Resa I Persien (Used by permission of the curator)